![](https://assets.4cdn.hu/kraken/7TNUzfLbrbvE1bM148s.jpeg)
Arthur Koestler 1956 novemberében téglát hajított be a londoni nagykövetség ablakán.
Tompa Andrea író, többek közt az Omerta és a Haza szerzője ezt a téglát kölcsönözve gondolkodik arról egy Facebook-posztban: mihez kezdjen most, hogy csak házastársaknak engedik majd az örökbefogadást, és az egyedülállóknak külön miniszteri engedélyre lesz szükségük hozzá. „A tégla: a tehetetlenség, frusztráció szimbóluma.”
„Mit kéne tennem? Mit kéne tennünk? Hogy megvédjük embertársainkat ettől az ember és gyermekellenes törvénytől. Az egyedülállók tényleg alkalmatlanok arra, hogy gyermeket neveljenek?” - kérdezi Tompa, aki maga is házasságban élő, örökbefogadó szülő.
„Mi lesz? Kényszerházasságokba lépnek, mint anno, 1989 előtti széphazámban, amikor muszájból házasodtak az emberek? Béranyákat fogadnak? Ez az embertelen törvény újabb embertelen, hazug, álságos lépésekre kényszerít? Vagy egyszerűen aki egyedülálló, adja fel?”
Azt írja, ezzel törvénybe iktatják a heteroszexuális házasságban élők kiváltságát. „Felsőbbrendűek lettünk. Eddig is némiképp azok voltunk, hiszen örökbe fogadni nem tudhat bárki (például akinek nincs jövedelme, vagy elfogadható otthona). De most már ha nincs házastársa, akkor meg van fosztva a gyermek örömétől.”
„Ki akar az az ember lenni, akinek a kiváltságait a törvény védi, akinek az életformáját egyedüli üdvözítőként kiáltja ki Magyarország alaptörvénye? Hogyan tesz minket is cinkosokká ez a rendszer? Ahelyett, hogy megragadnám a téglát.”Egyedülálló, meleg embertársainak azt üzente: ne adják fel. „Az biztos, hogy nekünk itt is van mit tanulni és gondolkodni elfogadásból. Sok, nagyon sok örökbeadható gyermek van ma itthon, akinek nem jut szülő, mert olyan hátterű, élettörténetű, állapotú, hogy nincs ember, aki vállalja. Erről is biztosan kell beszélni.”