444: Putyin kampányának egyik friss szpotjában „a mi szimbólumunk”, vagyis a medve védi meg az ellentől a tajgát, nem adja fel a területét, mert ha őt láncra vernék, a tajgának is vége lenne. Elég egyértelmű a motívumkészlet, de azért segítsen felfejteni a szimbolikát.
A kétezres évek elején, amikor az idős és betegeskedő Jelcinnel szemben elkezdték Putyint határozott, dinamikus, energikus, afféle macsó elnökként felépíteni, fel nem merült a részéről bármilyen nyugatellenes retorika. Akkor még a vezető nyugati hatalmak is úgy gondolták, hogy egy stabil, belső viszonyaiban rendezett Oroszország a külvilágnak is érdeke, különösen, ha betartja a globális stabilitáshoz szükséges nemzetközi szabályokat.
Az elmúlt másfél-két évben viszont nagyon látványosan megváltozott mindez. Ma már nemcsak arról van szó, hogy a putyini Oroszország konfrontálódik a Nyugattal, az értékvilágban is kifejezetten szembefordul vele.
El akarják hitetni az orosz társadalommal, hogy nem európai öntudatú, pedig, a XVIII. század elejétől biztos, hogy európai identitású közösségről van szó, de most erről az európai identitásról is le akarják téríteni. A legkülönbözőbb fórumokon próbálják igazolni, hogy igen, Oroszországnak volt egy hosszú - időről időre meg-megszakított - nyugatos korszaka, amikor, még ha háborúzott is nyugati hatalmakkal, de a modernizálódásának a mintáit mégiscsak onnan vette át, aminek most vége. Most viszont azt próbálják elhitetni az orosz lakossággal, hogy a Nyugatnak és az orosz nyugatosságnak, a „zapadnyicsesztvo”-nak is vége, az egy zsákutca. Hogy az “orosz medve” most egzisztenciális harcot vív a Nyugattal, Putyin pedig természetesen Oroszország védelmének a garanciája.
Ez visszatérés a szlavofil hagyományhoz?
A szlavofilek a XIX. század közepétől elkezdték azt mondani, hogy mi eleve mások vagyunk, mint a többi európai nép, és ezt a másságot elkezdték glorifikálni, abban nem hátrányt, hanem előnyt láttak. Valószínűleg a szélesen vett anyagi kultúrában megmutatkozó kudarc és lemaradás volt az, meg a mindennapi élet megannyi kényelmetlensége és a feltűnő szabadsághiány, amit valamiképpen kompenzálni kellett.
Erre kínált megoldást annak hangoztatása, hogy szellemi és erkölcsi értelemben mi azért az anyagias nyugati világ fölött állunk.
Ugyanakkor a szlavofilizmus első nemzedékének nagy alakjai szinte kivétel nélkül anglománok voltak közben, eszükbe nem jutott, hogy a nyugat anyagi és kulturális teljesítményét lebecsüljék. Most viszont úgy tűnik, hogy minden tekintetben próbálnak szembefordulni a Nyugattal, vagyis nem egyszerűen politikai szakításról, hanem jóval többről van szó. Amit a putyini hatalom most próbál keresztülvinni, az nyilvánvaló ideológiai agresszió, olyan indoktrinációs kísérlet, amivel a Kreml igyekszik az orosz társadalmat a Nyugattal, annak értékrendjével és társadalmi vívmányával szembe fordítani. Az persze kérdés, hogy ez mennyire lesz sikeres.
Néhány hete fogadták el a törvényt, ami teljes vagyonelkobzást tesz lehetővé az Oroszország elleni propaganda, rémhírterjesztés és a hadsereg bírálata miatt. Sztálin még más szint, de a nemrég megjelent Projekt kiadvány szerint a putyini rendszer már az összes többi szovjet pártfőtitkárénál elnyomóbb és totalitáriusabb. Brezsnyevhez képest is.
A politikai foglyok száma ma lényegesen nagyobb, mint Sztálin óta bármikor volt. A politikai okokból elítéltek száma Hruscsovtól kezdve folyamatosan csökkent. Ma lényegesen több politikai okokból fogvatartott és elítélt van, mint a késői Brezsnyev-korszakban, ami már egy agg korba lépő, késői totalitarizmus volt, ami ugyan még képes volt harapni, de azért a fogai helyén inkább már csak protézis volt.
Más szempontból viszont ez még nem a Brezsnyev-korszak, például a könyv- és folyóirat-kiadásban sok olyan dolog jöhet ki, ami, ha nem a legfontosabb és a hatalom számára leginkább érzékeny politikai témákat érinti, nem nyer betiltást. Vagyis egyelőre még van jónéhány olyan közéleti kérdés, amiről viszonylag szabadon lehet megnyilatkozni.
Ugyanakkor a rezsim nyelve, retorikája sokkal agresszívabb, fenyegetőbb, mint akkor volt.
Légy része a közösségünknek, segítsd az újság működését!
Ez a cikk a The Eastern Frontier Initiative (TEFI) projekt keretében készült. A TEFI közép- és kelet-európai független kiadók együttműködése, amelynek keretében a közép-európai régió biztonságával kapcsolatos kérdéseket járjuk körbe. A projekt célja, hogy elősegítse a tudásmegosztást az európai sajtóban, és hozzájáruljon egy ellenállóbb európai demokráciához.
A Magyar Jeti Zrt. partnerei a projektben: Gazeta Wyborcza (Lengyelország), SME (Szlovákia), Bellingcat (Hollandia), PressOne (Románia).
A partnerség közös, angol nyelvű honlapja az alábbi linken érhető el: https://easternfrontier.eu/
A TEFI projekt az Európai Unió társfinanszírozásával valósul meg. Az itt szereplő vélemények és állítások a szerző(k) álláspontját tükrözik, és nem feltétlenül egyeznek meg az Európai Unió vagy az Európai Oktatási és Kulturális Végrehajtó Ügynökség (EACEA) hivatalos álláspontjával. Sem az Európai Unió, sem az EACEA nem vonható felelősségre miattuk.