![](https://assets.4cdn.hu/kraken/81KYg46qz723chPos.jpeg)
444: Melyik a kedvenc részetek a filmben?
Katona Csaba: Jól hozta a korabeli Pestet a bokáig érő sárral és lótrágyával, jók voltak a díszletek is és összességében a látványvilág. A komikusságát tekintve szerintem mindent visz, amikor Szendrey Júlia verekszik. A film tele van teljesen irreális elemekkel, imádom azt is, hogy Petőfi a személyes erejével meggyőzi az olasz katonákat, hogy itt most nem kéne lövöldözni.
444: Rákay Philip azt üzeni a történelmi hűség miatt okoskodóknak és azoknak a történészeknek, akik “együgyű szakbarbárként képtelenek felfogni” a filmes szempontokat, hogy inkább örüljenek, hogy vannak patrióta filmesek és szerinte szerethető karakterek.
Vaderna Gábor: Ha megjelenik egy alvilági titkosrendőr, aki ebben a korban nem igazán létezhetett, akkor megjelent a filmben egy fikciós hagyomány - nekem az égvilágon ezzel semmi gondom nincsen. A mohácsi csatát is meg lehet nyerni filmen gond nélkül, ez szabadságában áll bárkinek. Az már érdekesebb kérdés, hogy egy műalkotás milyen viszonyban van azzal, amit amúgy egy társadalom tud a saját történelméről. Hogy ahol a film szembemegy azzal, amit a kisiskolások tanulnak, ezt vajon miért csinálja?
444: Ez elég sok történelmi kalandfilmnél felvethető.
VG: Van egy társadalmi tudás a történelemről, amivel eljátszanak a történelemmel foglalkozó műalkotások. És persze ezek a műalkotások termelik is a történelemről való közösségi tudást. Amikor Jókai Mór megírja a Kőszívű ember fiait, még nagyon közel vagyunk időben 1848-49-hez és a bukás traumájához, és egy nagyon komoly munka zajlik, hogy hogyan lehet erről beszélni. Jókai nagyon sematikus választ ad, hiszen a Kőszívű ember fiai arról szól, hogy a szabadságharc azért bukott el, mert belső ellenségek voltak meg külső túlerő - az ő válasza is az, hogy vagyunk mi, a jók, és vannak a gonoszok. Közben Kemény Zsigmond jóval mélyebb önmarcangoló elemzéseket ad, vagy Széchenyi is a kései írásaiban azzal próbál szembenézni, hogy mi mit rontottunk itt el. Ez egy játszma volt arról, hogy hogyan fogunk gondolkodni erről az egészről, és amikor Jókai megjelenteti a Kőszívű ember fiait, annak bizony nagyon komoly hatása van.
KCS: Egy filmben a fikció természetes. Más kérdés, hogy ezúttal sikerült Vasváriból csinálni egy folyamatosan erigált falloszú valakit, aki csajozógépként veti magát a forradalomba, pedig ennél azért sokkal összetettebb figuráról beszélünk, aki végül meg is hal a harcokban. Mintha a Jóbarátokat néznénk, megvannak az archetípus szerepek, a kicsit esetlen, a csajozó, a legbecsületesebb, és a Farkasch, az áruló archetípusa. Az, hogy a magyarországi főhadparancsnok Lederer magához hívat egy kérdéses hátterű figurát, akit gyakorlatilag felhatalmaz arra, hogy erőszakos eszközöket alkalmazzon gátlás nélkül, meg folyamatosan döntéseket hozzon egyeztetés nélkül, teljesen nonszensz, ezt a 19. században lehetetlen ebben a formában elképzelni.
Légy része a közösségünknek, segítsd az újság működését!