![](https://assets.4cdn.hu/kraken/70s6uzxlpq6W1AMnFs.jpeg)
A hagyományos értelemben vett diplomácia fő célja, hogy az államok – szuverén entitások – számára erőszakmentes eszközökkel lehetővé tegye az egymással való interakciót külpolitikai céljaik elérése érdekében. A politika értelmezheti a diplomáciai szereplők (többnyire államok) közötti elidegenedés csökkentésének eszközeként vagy a háború más eszközökkel való folytatásaként is.
Idősebb George Bush külügyminisztere, James Baker 1995-ös könyvében írja le Bush és Gorbacsov találkozóját a berlini fal leomlása után. Az Egyesült Államokban a nyilvánosságban az elnököt azzal vádolták, hogy túlságosan óvatos, nem ujjong eléggé. Eközben Bush a szovjet pártfőtitkárnak négyszemközt azt mondta: reméli észrevette, hogy a Kelet-Európában felgyorsuló változásra „mi nem reagáltunk hivalkodó vagy arrogáns módon, hogy megnehezítsük az önök helyzetét". Gorbacsov azt válaszolta, hogy ezt észrevette és nagyra értékeli. A látszatokból koránt sem tudjuk minden esetben, hogy valójában mi is történt, ugyanakkor az információs társadalom jelentősen megnövelte az esélyét annak, hogy a történést sokrétűbben lássuk. A diplomáciában összefügg a bizalom, a hatékonyság, az üzleti lehetőségek és a politikai befolyás.
Magyarországon a rendszerváltás óta fennálló, 2006-ban törvényben megerősített és az Alaptörvényben rögzített állapot, hogy a miniszterelnök határozza meg a kormány általános politikáját, a miniszter pedig „önállóan irányítja az államigazgatásnak a feladatkörébe tartozó ágazatait és az alárendelt szerveket, valamint ellátja a Kormány vagy a miniszterelnök által meghatározott feladatokat”.
2010 után koalíciós kényszer és az ellenzéki pártok vétópotenciáljának hiányában még inkább a miniszterelnök felé tolódott el a törvényhozás-végrehajtás hatalmi egyensúlya. A külgazdasági és külügyminiszter további gyengülését jelezte, hogy a Magyar Külügyi Intézet a külügyeket vivő minisztériumtól a „Magyarország Miniszterelnökének tágabb munkakörnyezetébe” került át. Az Intézet fennállásának 50. évfordulója alkalmából 2023 decemberében rendezett konferencián Orbán Viktor miniszterelnök bejelentette, hogy helyreáll a „régi világ”, amikor „miniszterelnök-központú külpolitika volt”. A Magyarországhoz hasonló országok esetében, amelyek ambiciózusabb célt tűznek maguk elé, mint ami a méretükből vagy gazdasági erejükből következne, „a külpolitika gyeplőjét … szorosan kell fogni, ami a mi alkotmányos rendszerünkben azt jelenti, hogy jó, hogyha a miniszterelnök fogja”.
Ukrajnában a politikai főhatalom az államfő kezében összpontosul, a parlamenttel való változó viszonyban: 2004-ig, valamint 2010 és 2014 között elnöki-parlamentáris, 2004 és 2010 között, valamint 2014 óta parlamenti-elnöki rendszerben. Így a politikai súlyt kifejező magyar–ukrán csúcstalálkozó nem a miniszterelnökök, hanem a magyar miniszterelnök és az ukrán államfő találkozója.
A végrehajtó hatalom legfőbb szerve Ukrajnában a Miniszteri Kabinet, azaz a kormány, amely az államfőnek és a parlamentnek tartozik felelősséggel. A kormány tagjai a miniszterelnök, az első miniszterelnök-helyettes, a miniszterelnök-helyettesek és a miniszterek. A miniszterelnököt az államfő jelöli a parlamenti erőviszonyoknak megfelelően, a minisztereket pedig a miniszterelnök, kivéve a védelmi minisztert és a külügyminisztert, akiknek a személyére az államfő tesz javaslatot. A kormány összes tagját a parlamentnek kell megszavaznia.
A két utóbbi miniszter akkor is az elnök embere, ha a kormányt adó párt vagy koalíció nem az ő politikai tábora.
A 2019-ben megválasztott Volodimir Zelenszkijnek eddig három külügyminisztere volt – rövid ideig az előző időszakból örökölt Pavlo Klimkin, majd Vadim Prisztajko és a hivatalban levő Dmitro Kuleba. Hármukat is beleértve, Ukrajna valamennyi külügyminisztere nagy nemzetközi tapasztalattal rendelkező hivatásos diplomataként lett a diplomácia irányítója, két rövid idejű kivétellel (2007-ben a későbbi miniszterelnök Arszenyij Jacenyuk és 2009–2010 fordulóján a későbbi államfő, Petro Porosenko).
2020 rosszul kezdődött a Covid-19 miatt, de Budapest várakozása szerint „a remény” éve volt a magyar–ukrán kapcsolatokban, noha „az áttörés váratott magára”.
A koronavírus-járvány kitörésekor, 2020 márciusában hivatalba lépő Kuleba május 29-i budapesti útja volt az első nem virtuális látogatása külügyminiszterként. Kuleba, mivel a járvány miatt még mindig nem indult meg a légiközlekedés, autóval tette meg az 1120 kilométeres Kijev–Budapest távot. A találkozó középpontjában a két ország viszonya állt, azzal a nem elhanyagolható elemmel, hogy a kisebbségi nyelvhasználat korlátozása miatt Magyarország (2017 óta) blokkolja az Ukrajna–NATO Bizottság legfelsőbb szintű találkozóit. Szóba kerültek azért gazdasági, infrastrukturális, regionális együttműködési lehetőségek is. A megbeszéléseket követő sajtótájékoztatón Kuleba úgy fogalmazott: eljött az idő, hogy új fejezetet nyissanak a kétoldalú kapcsolatokban, kölcsönösen előnyös megoldásokat találjanak, megduplázzák erőfeszítéseiket népeik, országaik és általában a kontinens javára, és átadta a meghívást Zelenszkijtől Orbán Viktor számára. Szijjártó pedig elmondta, hogy Magyarország is várja a szorosabb kapcsolatok kialakítását Ukrajnával, és reményét fejezte ki, hogy megoldódik az ukrán oktatási és nyelvtörvények kérdése, ami megnyitja az utat a jobb megértés előtt.
Hosszú idő óta ez volt a két ország között a legpozitívabb hangvételű külügyminiszteri találkozó. Ezzel a lendülettel pár héttel később Szijjártó repülővel meg is érkezett Kijevbe, hogy június 25-én Kulebával együtt részt vegyen a magyar–ukrán gazdasági vegyesbizottság munkájában, amely hét év szünet után először ült össze. Az „egy hónapon belül másodjára találkozás” lelkesedéssel töltötte el a Magyar Nemzet elemzőit is:
„A magyar kormány eddig sem csinált titkot belőle, hogy reményekkel telten tekint a bő egy évvel ezelőtt megválasztott Volodimir Zelenszkij ukrán elnökre. … Dmitro Kuleba ezúttal konkrétan meg is erősítette, hogy a csütörtöki tanácskozás egyik célja az volt, hogy ezt a csúcstalálkozót is előkészítse.”
A harmadik személyes találkozóra sem kellett sokáig várni, szeptember 23-án tartották, ezúttal Ungváron. A négyszemközti megbeszélés után a két miniszter együtt nyitotta meg a beregszászi református templomban a II. Rákóczi Ferenc Kárpátaljai Magyar Főiskola tanévét. A Magyar Nemzet ungvári szerzője megjegyezte, hogy „Bár az elmúlt hónapokban már nem olyan ellenséges a két ország diplomáciai viszonya, mint az előző elnök, Petro Porosenko idején volt, az áttörés mégis várat magára.”
És akkor beütött a krach. 2020 őszén az ukrán biztonsági szolgálat (SZBU) nyomozást indított az Egán Ede Kárpátaljai Gazdaságfejlesztési Központ, majd két alapítvány ellen, több irodában is házkutatást tartottak, akárcsak a központ vezetője, egyben a Kárpátaljai Magyar Kulturális Szövetség elnöke, Brenzovics László otthonában is. Brenzovicsot hazaárulással és szeparatizmussal vádolták meg.
Légy része a közösségünknek, segítsd az újság működését!
Ez a cikk a The Eastern Frontier Initiative (TEFI) projekt keretében készült. A TEFI közép- és kelet-európai független kiadók együttműködése, amelynek keretében a közép-európai régió biztonságával kapcsolatos kérdéseket járjuk körbe. A projekt célja, hogy elősegítse a tudásmegosztást az európai sajtóban, és hozzájáruljon egy ellenállóbb európai demokráciához.
A Magyar Jeti Zrt. partnerei a projektben: Gazeta Wyborcza (Lengyelország), SME (Szlovákia), Bellingcat (Hollandia), PressOne (Románia).
A partnerség közös, angol nyelvű honlapja az alábbi linken érhető el: https://easternfrontier.eu/
A TEFI projekt az Európai Unió társfinanszírozásával valósul meg. Az itt szereplő vélemények és állítások a szerző(k) álláspontját tükrözik, és nem feltétlenül egyeznek meg az Európai Unió vagy az Európai Oktatási és Kulturális Végrehajtó Ügynökség (EACEA) hivatalos álláspontjával. Sem az Európai Unió, sem az EACEA nem vonható felelősségre miattuk.