![](https://assets.4cdn.hu/kraken/6tG58pngSFrXu8bus.jpeg)
"Lyukakba fogjuk dugni őket, hogy többé ne lássák Isten napfényét, amíg csak lélegeznek. Soha többet nem fognak emberi hangot hallani. Halálért könyörögnek majd”
- ezt Nihat Zeybecki, török gazdasági miniszter nyilatkozta hétfőn, miután a helyi hatóságok elfogták a Recep Tayyip Erdogan török elnök elleni merénylettel vádolt 11 kommandóst Marmaris városában.
Egy mondatban aligha lehet pontosabban összesűríteni a jelenlegi hangulatot a Boszporusz-híd túloldalán, ahol 20 nap alatt tízezreket vetettek börtönbe és nyilvánítottak árulóvá, sorozatos kínzásokról érkeznek hírek, és folyamatos a tisztogatás a köz- és magánszférában. Annyi a fogva tartott, hogy sportközpontok és istállók működnek már ideiglenes fegyházként.
A kormány üldöz mindenkit, aki csak hangot mer emelni a megtorlások ellen és halálbüntetéssel fenyegeti az árulókat. Erdogan idáig is autoriter államot épített, de most új szintre lépett: ma már csak velük vagy ellenük lehetsz Törökországban.
Törökországban a ‘60-as évek óta valóságos hagyománya alakult ki a katonai puccsoknak: az elmúlt 56 évben összesen ötször döntötték meg a hatalmat jelenleg 600 ezer lelket számláló hadsereg vezetői.
A nagyhatalmű török haderő évtizedek óta a török függetlenségi háború győzője, Kemal Atatürk szellemiségét őrzi, és nacionalista vonalat képvisel a hivatalosan szekuláris, valójában az iszlámmal rendre elfogadóbb országvezetéssel szemben. Az elmúlt öt alkalomból kétszer is az iszlám túlzott politikai befolyása állt a felkelés mögött.
De ez a puccs most nem csak katonai lázadásról szól. Erdogan nyíltan vallja, hogy a hadsereg vezetése nem “pusztán ideológiai” okokból cselekedett, hanem egy országhatáron túlról irányított, államellenes összeesküvésben vett részt, amit egykori szövetsége, a Hizmet mozgalmat vezető Fethullah Gülen szervezett meg.
A július 15-i, pénteki felkelést követően azonnal több száz tábornokot és katonai vezetőt tartóztattak le; közel 8000 rendőrt vettek őrizetbe. Hétfőn már 9000 belügyi dolgozót, 6000 bírót, katonát és ügyészt függesztettek fel városi rendőrkapitányokkal együtt, pár nappal később a török elnöki gárda 300 tagját fegyverezték le és vetették börtönbe.
De itt messze nem állt meg a történet: a gülenisták felkutatására tömeges letartóztatások vették kezdetüket a közigazgatásban, tisztogatás indult az oktatási intézményekben és a médiában is. 3 millió köztisztviselőnek függesztették fel azonnal az éves szabadságát.
Az elnök kifejezetten elrettentő döntéseket is hozott: belengették a halálbüntetés jogerőre emelését, megvonták a puccsisták jogát a temetkezéstől, és árulás vádjával fenyegették mindazokat, akik számonkérik a megtorlásokat. Az Amnesty International már tömeges kínzásokról: verésről, nemi erőszakról, éheztetésről számolt be legutóbbi törökországi jelentésében.
Amikor a puccsot követően a török elnök három hónapra kihirdette a rendkívüli állapotot, annak szükségét egyértelműen a Gülen-mozgalom felszámolásával indokolta.
Az Erdoganhoz hasonlóan mérsékelt iszlamista Gülennek több millió követője van világszerte és odahaza. A modernitást és a technológiai fejlődés fontosságát hirdető Hizmet külföldi követői dollármilliárdok felett rendelkeznek, iskolákat, cégeket, think-tankeket működtetnek Amerikától Közép-Ázsiáig, és mindenhol, ahol jelentősebb török diaszpóra él. Gülennek 30-40 éve jól beágyazott hálózata működik a török közigazgatásban, a politikában és a rendőrségen is.
Mehmet Simek miniszterelnök-helyettes nemrég teljes természetességgel írt arról, hogy az Erdogan-adminisztráció első éveiben a gülenistáknak szabad kezük volt politikai kérdésekben, mivel az elnöki stábnak se tapasztalata se embere nem volt elég a közigazgatásban.
De három évvel ezelőtt megromlott a viszony köztük - állítólag azért, mert Gülen ügyészségi emberei kezdeményeztek nyomozásokat 14 török kormánypárti politikus, Erdogan fia és más befolyásos vezetők gyermekei ellen vesztegetési és más korrupciós ügyekben. A hadjárat előzménye az lehetett, hogy Erdogan törvényileg korlátozni kezdte a Gülen-féle iskolák működését az országban.
2014-ben Gülenhez közeli rendőrségi és ügyészségi embereket mentettek fel és hurcoltak meg, a hitszónokot pedig az affér óta körözi a török rendőrség, tavaly év végén bevonták útlevelét is. Gülen a kilencvenes évek óta önkéntes száműzetésben él pennsylvania-i birtokán, de míg korábban hazajárt, ma már ki se mozdul Amerikából.
Helyi és külföldi elemzők is azt valószínűsítik, hogy Gülen befolyása alatt működik az ország egyik legolvasottabb lapja, a Zaman és a Samanyolu tévécsatorna is. Múlt hét végén a hatóságok 131 médiacég bezáratását rendelték el az összeesküvésben történt részvételük miatt. Köztük van a márciusban állami irányítás alá vont Zaman is, ahol a szerkesztőség 47 tagjára adtak ki körözést.
A Gülen-hadjárat remek apropót szolgáltat Erdogannak, hogy bezárasson mindenkit, akiről úgy véli, fenyegetheti hatalmát.
Szombaton az egész világot bejárták azoknak az újságíróknak a képei, akiket letartóztattatott a török kormány, és akiket a güleni összeesküvésben való részvétellel gyanúsít a hatalom.
Eddig több mint 1000 magániskolát, 1200 alapítványt és 15 egyetemet zárattak be azért, mert Gülen alapította őket. Kedden épp a török futballszövetséget, szerdán már a török tudományos tanácsot mondatták le és szedték szét gülenisták után kutatva.
Gülen nem egy kifejezetten népszerű figura Törökországban: a Metropoll 2014-ben 3 százalékosra tette belföldi elfogadottságát, bár a számot nyílván árnyalja, hogy az elmúlt években támogatói még inkább bujdosásra kényszerülnek. Más felmérések, a Guardian szerint azt mutatják, hogy a társadalom 10 százaléka támogatja a Hizmetet.
Míg a külhoni törökök közt az inkább liberális-szekuláris elveket valló Hizmet népszerűnek mondható, belföldön a mozgalom sötét és homályos múltja miatt sok ellenérzést szül az Erdogannal kritikus körökben is.
2002-ben például rejtélyes körülmények közt meggyilkolták az Ankarai Egyetem professzorát, Necip Hablemitoglut, aki családja szerint halálos fenyegetéseket kapott gülenistáktól, miközben az első komolyabb feltáró tanulmányt írta a hálózatról. Könyve posztumusz jelent meg, és máig ez az egyik legfontosabb írott mű a Hizmetről. Gyilkosát azóta sem kerítették elő.
Nedim Sener PEN-díjas újságírót 2011-ben azért tartóztatták le, mert könyvet írt a Gülen-mozgalom szerepéről abban a perben, amit török ügyészek indítottak katonai vezetők, ellenzéki politikusok és újságírók ellen puccskísérlet megszervezésének gyanúja miatt. Sener azt is állította, hogy Gülennek köze volt a Hrant Dink örmény újságíró elleni 2007-es merénylethez.
Most a Gülen elleni háború - akár ő állt az akció mögött, akár nem - kényelmesnek látszó helyzetet teremt Erdogan számára. A puccsot követően felsorakozott az elnök mellett az ellenzék is, és az országban uralkodó fagyos hangulatban kis túlzással bárkit bebörtönözhet annak gyanújával, hogy a Hizmethez tartozik. És még 70 hátra van a 90 napra hirdetett rendkívüli állapotból.
A háború nem egyedül Gülenről szól, a jelek szerint az egész hajtóvadászat egy jelentősebb külpolitikai fordulat része is lehet Törökország és a Nyugat viszonylatában - erre utalnak legalábbis az elmúlt hetek eseményei.
A puccs másnapján Süleyman Soylu, Erdogan munkaügyi minisztere már arról beszélt, hogy az USA állhat az események mögött, az elnök pedig ma már nyíltan állítja, hogy Amerika és a Nyugat minimum cinkos a puccs előkészítésében.
Szerintük bizonyíték, hogy több olyan török katonai vezető részvétele is bizonyított, akik az amerikaiak irányítása alatt álló incirliki támaszponton szolgáltak. (Ez az a katonai bázis, amit már a támadás másnapján vesztegzár alá vontak a török hatóságok.) Az amerikaiak közben tagadják és nevetségesnek tartják, hogy előre tudtak volna a puccsról.
Kormánytisztviselők már hivatalosan is kérték a terrorizmussal vádolt Gülen kiadatását, mert attól tartanak, az imám hamarosan politikai menedékjoghoz folyamodik egy harmadik országban - Ausztráliában, Kanadában vagy akár Mexikóban. Az amerikaiak viszont nem látják egyértelműnek Gülen részvételét a puccsban - kiadatásáról a török vádak alapján bíróságnak kell döntenie -, ami az Erdogan-barát sajtóban csak erősíti a narratívát, hogy az USA maga is kivette a részét a felkelés megszervezéséből.
Ezzel párhuzamosan a török-orosz viszony egyre finomodik, a német-török fronton pedig ismét heveskedés zajlik.
Orosz állami és iráni hírszerzési források egyaránt táplálják azt az elméletet, miszerint az orosz titkosszolgálatok segíthettek Erdogannak kimenekülni a puccsisták karmai közül.Ez könnyen lehet szándékos (téves) szivárogtatás, de az egészen biztos, hogy az elmúlt hetekben-hónapokban látványos a közeledés Ankara és Moszkva között.
A sokáig a szunnitákat pártoló Erdogan korábban élesen szemben állt az oroszokkal, akik Bassár el-Aszad elnök kormányát és a status quo-t támogatják Szíriában. Tavaly már a háború szélére sodródott viszony, miután novemberben a török légierő leszedett az égről egy velük szövetséges szír egységet bombázó orosz vadászgépet. Az életét ejtőernyőn mentő pilótát a levegőben végezték ki az eltökélt Aszad-ellenes kommandósok.
Törökország az elmúlt időszakban partnerként viselkedett a nyugati szövetségesekkel: az USA-val együttműködtek Aszad-ellenes akciókban, tavasszal pedig megállapodtak az unióval is a menekültáradat feltartóztatásáról. A török külpolitika inkább nyugatra kacsintgatott.
Az elmúlt hetekben viszont fordulat állt be: júniusban Erdogan előbb levélben, majd telefonon kért bocsánatot Putyintól a vadászgép lelövése miatt, “barátként, stratégia partnerként” emlegetve az orosz elnököt. Most hétvégén a török elnök már régi pajtásként látogat el Szentpétervárra, hogy orosz kollégájával találkozzon.
A két ország külügyminisztere július elején tárgyalásokat kezdett a szíriai hadihelyzet koordinációjáról, Szergej Lavrov külügyminiszter nemrég pedig arról beszélt, a viszony alakulása Szíria ügyén múlik.
A tét Bassar al-Aszad támogatása és hatalmának megőrzése Szíria élén, ami közvetett hatással lehet az európai menekültválság alakulására - és ezáltal a kontinens stabilitására is.
Ezzel árhuzamosan mérgesedik a török viszony Berlinnel, és hirtelen a bevándorlásról köttetett uniós egyezség is minimum kérdőjelesnek látszik.
A török külügyminiszter már nyíltan fenyegeti az Európai Uniót azzal, hogy amennyiben októberben nem lép életbe a török állampolgárok vízummentessége az unióban, felmondják a megállapodást és nem tartóztatják tovább a határmenti táborokban veszteglő menekülteket. Hogy erre mennyire jó esély mutatkozik, arról csütörtökön részletesen is írtunk.
Erdogan-közeli lapok Hitlerként mutatják be Angela Merkelt azután, hogy a kölni hatóságok nem engedélyezték a török elnök videó-bejelentkezését egy több tízezres szimpátiatüntetésen. Az eset miatt még az ankarai német nagykövetet is berendelték.
Közben a hangulatkeltés, és az egyre durvuló belpolitikai intézkedések arra utalnak: Erdogan a puccs utáni zűrzavart igyekszik felhasználni arra, hogy előkészítse annak a diktatórikus prezidenciális rendszernek a bevezetését, amire évek óta készül.
Az elemzők többsége szerint az elnök addig valószínűleg nem megy el, hogy tényleg bevezesse a halálbüntetést, de az uniós egyezséggel való zsarolással erős kártya van a kezében, amit már csak a belpolitikai céljai érdekében is minden bizonnyal ki fog játszani.
A jelek szerint Erdogan most a puccs utáni dermedtséget és bizonytalaságot arra próbálja felhasználni, hogy a putyini Oroszországhoz hasonló atmosztférát teremtsen, a félelem és a rettegés mögött pedig a Nyugat ármánykodását láttassa.
A kormánybarát sajtó rendszeresen külső beavatkozással, a gülenistákkal való összeesküvéssel vádolja Washingtont, minden államellenes vélemény mögött kívülről irányított árulást sejtet - így próbál meg még több politikai támogatást nyerni magának a politikai rendszer átalakítása előtt. Amíg pedig ez a hergelés működni látszik, nemigen lehet számítani arra, hogy véget ér az árulók felelősségre vonása.
A cikk a Foreign Affairs, a Foreign Policy, a Guardian, a Chatham House és a Telegraph írásai alapján készült. Címlapfotó: AFP / TURKISH PRESIDENTIAL PRESS OFFICE.
Kommentek
Közösségünk messze túlnyomó többségének jószándéka és minden moderációs igyekezetünk ellenére cikkeink alatt időről-időre a kollégáinkat durván sértő, bántó megjegyzések jelentek meg.
Hosszas mérlegelés és a lehetőségeink alapos vizsgálata után úgy döntöttünk, hogy a jövőben a közösségépítés más útjait támogatjuk, és a cikkek alatti kommentelés lehetőségét megszüntetjük. Közösség és Belső kör csomaggal rendelkező előfizetőinket továbbra is várjuk zárt Facebook csoportunkba, a Közértbe, ahol hozzászólhatnak a cikkeinkhez, és kérdezhetnek a szerzőinktől is.